"ИМАХ МНОГО ГРИЖИ, ЗАТОВА ПИШЕХ ВЕСЕЛИ ИСТОРИИ."
ЛУИСА МЕЙ АЛКОТ
Извинете.
Търся редакцията на "Уийкли Волкейно".
Искам да говоря с господин Дашууд.
Една приятелка ме помоли да ви донеса неин разказ.
Тя го написа.
С радост ще напише още. - Значи не й е за първи път.
Не, сър. Публикувала е в "Олимпик" и "Скандал".
Взе награда за разказ в "Бларнистоун Бенър".
Награда?
Да.
Седнете.
Ще го вземем.
Нима?
Но трябва да се редактира. Дълъг е.
Но вие орязахте...
Погрижих се някои грешници да се покаят.
Страната преживя война.
Хората искат да ги развличат, а не да ги поучават.
Моралът не се продава.
Споменете го на приятелката си.
А компенсацията? Как ще...
Плащаме между 25 и 30 за такива неща.
За вашето ще платим 20.
Ваше е. Редактирайте го.
Да предам ли на приятелката си, че ще купите още един, ако е по-добър?
Ще го погледнем. Нека е кратък и пикантен.
Ако главната героиня е жена, накрая трябва да се омъжи.
Или да умре. Едно от двете. - Моля?
С какво име ще подпише разказа?
Няма да го подписва, ако е удобно.
Щом иска, разбира се.
Е...
Приятен ден, сър. Довиждане.
Да!
МАЛКИ ЖЕНИ
Моята Бет ще ви хареса.
Искам стая за двама. - Четири и петдесет на седмица.
Това е добра цена. - Не е ли малко скъпо?
Ръководя пансион, не приют.
Наемът се плаща навреме.
Добър ден, госпожо Марч.
Добър ден.
От вас се вдига пушек.
Благодаря.
Горите!
Благодаря. - И аз имам същия навик. Вижте.
Кити и Мини чакат.
Ученичките ми. - Вечно заета.
Парите са едничката цел на меркантилното ми съществуване.
Никой не се цапа с толкова мастило само за пари.
Сестра ми Ейми е в Париж и докато не се омъжи за богаташ,
от мен зависи да храня семейството.
Довиждане.
Декадентите съсипаха Париж, ако питате мен.
Френските жени не могат да си държат сами четките за коса.
Ейми!
Казах, че френските жени не могат да държат четка.
Вярно е, лельо Марч.
Не ме залъгвай, момиче.
Какво пише пакостливото ти семейство?
Мама не пише нищо за Бет.
Трябва да се върна, но настояват да остана. - Нищо няма да промениш там.
Момичето е болно, не самотно.
Не бива да се връщаш, докато не се сгодиш за Фред Вон.
И докато не приключат уроците по рисуване.
О, да, да.
Разбира се.
Спри каретата! Лори? - Какво правиш?
Лори! - Ейми!
Ейми!
Как си?
Толкова си пораснала. - Писа да те чакам в хотела.
Не те намерих. - Не си търсил достатъчно.
Не те познах. Много си красива. - Престани.
Мислех, че ти харесва. - Къде е дядо ти?
В Германия. Все още пътува. И аз пътувам сам. Приятно е.
Флиртове, комар и пиене. - Не казвай на майка си.
Да не преследваш някое момиче?
Не.
Не мога да повярвам, че Джо те отхвърли. Съжалявам.
Недей. Аз не съжалявам.
Ейми!
Ейми Марч!
Върни се веднага! - Леля Марч.
Ела.
Величествена сте. - Махни го от мен!
Заети сме!
Ела на тържеството за Нова година. Всички ще дойдат.
Вземи ме в осем от "Шавен".
Лори! Облечи се официално.
Цилиндър и коприна!
Ще нося най-отбраната коприна.
Това е Лори.
Знам.
Осемнайсет метра от синята и розовата коприна. Ще пратя някого.
Мег, много ти отива. Знам при коя шивачка да те пратя.
Ще бъдеш най-хубавата съпруга в Конкорд.
Джон се нуждае от ново палто. Дейзи и Деми също.
Жена му се нуждае от рокля. - Не мога.
Не бива.
Толкова ще се зарадва да те види, че ще забрави цената.
Не е неразумно скъпо.
Осемнайсет метра стигат ли?
Да. - Много добре.
Петдесет долара? Къде ми беше умът?
Мамо!
Миличките ми.
Играйте си.
Бет!
Бет?
Свободен сте.
Тогава вдигам котва.
Приятно забавление, госпожо!
Не ще ли пратите по мене нещо за моя господар?
Постойте миг! Какво във същност мислите за мен?
Че смятате се не каквото сте.
Щом аз съм друго, вий тогаз какво сте? - И аз не съм каквото ви изглеждам.
Голяма. Ето такава.
Извинете?
Говоря само английски. Какво?
Какво казахте? - Да танцуваме!
Знам с кого искам да танцувам.
СЕДЕМ ГОДИНИ ПО-РАНО
С кого ще танцуваш, Джо? - Аз не танцувам.
Защо не отиваме всички? Не е честно.
Носи обикновени обувки. - Ставаха ми.
КОНКОРД, МАСАЧУСЕТС
Носът ми не е изискан.
Харесвам го. - Джо!
Не ме докосвай. Чувствам се нелепо.
Ще бъдеш хубава, ако се стараеш. - Не искам.
Не ми се ходи, но искам да чуя музиката.
Ще ти я изпея. - Трябва ли да пушат така?
От влагата е.
Мирише странно. На изгоряло.
Сега ще видиш съвършен масур.
Защо й пада косата?
Съжалявам! - Какво направи?
Не трябваше да молиш мен.
Марми!
Не мога да отида така!
Косата ми!
Не зяпай, не си дръж ръцете зад гърба, не казвай "Колумб" и "знаменит".
Добре. - Не се ръкувай. Не свиркай.
Мег Марч, много си хубава.
Мег.
Благодаря.
Не. Рано е.
Хубаво.
Съжалявам. Не знаех, че има някого. - Останете, ако искате.
Не ви ли преча? - Не познавам много хора.
Почувствах се странно. - Аз също.
Госпожица Марч? - Да, господин Лорънс. Не съм госпожица Марч.
Аз съм Джо. - А аз съм само Лори.
Не танцувате ли?
Още не знам какъв е редът. Прекарах живота си в Европа.
Европа! Знаменито.
Не бива да използвам тази дума.
Кой го казва? - Мег. По-голямата ми сестра.
Това е тя. Виждате ли?
Момичето с лилавата рокля.
Красива е.
Напомня ми да бъда добра, за да се гордее татко, когато се върне.
Къде е той?
Записа се доброволец в армията.
Исках да се сражавам с него. Толкова съм разочарована, че съм момиче.
Ще танцувате ли с мен?
Не мога, защото...
Защо?
Ще ме издадете ли? - Никога.
Изгорих си роклята. Виждате ли?
Мег каза да не мърдам, за да не се види.
Смейте се, ако искате. Смешно е.
Имам една идея.
Каква? - Кракът ми.
Навехнах си глезена.
Как ще се прибера?
Можем само да потърсим карета или да нощуваме тук.
Каретите са скъпи. - Нека ви закарам.
О, не. Не можем да приемем.
Трябва да вземете каретата.
Рано е. Сигурно не искате да си тръгвате.
Винаги тръгвам рано. Честна дума.
Какъв избор имаме?
Небеса! Какво си сторила?
Не може да ходи. Куца.
Освободете стола. Трябваше да спиш.
Помогни на сестра си и лягай.
Направете път. Мег е ранен войник.
Навехнах си глезена.
Някой ден ще паднеш жертва на модата.
Хана, трябва ни лед!
Влезте. - Може ли?
Простете за бъркотията. Пека сладки нощем.
Не обръщайте внимание, господин Лорънс. - Лори.
Може ли да ви наричам Теди? - Да.
Присъединете се към тях. Трябва им още един актьор.
Аз съм Ейми. - Здравейте.
Ще трябва да спорите с Джо за мъжка роля.
Вземете си. - Благодаря.
Лед!
Как са глезените ви? Лед? - Не, госпожо.
Наричайте ме "майко" или "Марни".
Носи розовите обувки, нали? - Студено е.
Още лед? - Но са толкова красиви.
Аз съм дама от висшето общество. Прибрах се с карета
и ме обслужват слугини.
НЮ ЙОРК УЕСТ ХАРДУЕЪР
ШЕКСПИР
За писателката на тавана.
Наслади се на пиесата толкова много,
че исках да го имаш.
Ще ти помогне да изучаваш героите и да им придаваш свой почерк.
Бих искал да прочета това, което пишеш. Ако ми се довериш.
Обещавам откровеност и цялата интелигентност, на която съм способен.
Твой, Фредрик.
Искаш ли питие? - Да. Благодаря.
Ще ме извиниш ли за момент?
Лори.
Ейми.
Чаках те цял час.
Хвана ме на тясно.
Ейми, моля те. Ейми.
Да ти кажа ли какво мисля за теб? - Какво мислиш?
Ненавиждам те. - Защо?
Защото имаш шанс да бъдеш добър и щастлив,
а ти си мързелив и нещастен.
Интересно. - Егоистите говорят за себе си.
Значи съм егоист? - Да.
С твоите пари, талант, красота... - Мислиш ме за красив?
Да. И суетен.
Всички пътища са пред теб, а ти само се шляеш.
Ще бъда добър, светице. - Не се ли срамуваш от ръцете си?
Съвсем не.
Ръка на лентяй. Пръстенът е нелеп.
Джо ми го даде.
Съжалявам те. Наистина.
Имай малко достойнство.
Не ме съжалявай. И ти ще изпиташ същото.
Не. Ако не ме обичат, ще ме уважават.
С какво запълваш времето си, велика художничке?
Фантазираш как харчиш състоянието на Фред Вон?
Фред Вон, дами и господа.
Фред, аз...
Много съжалявам.
Това са само разкази.
Но работя върху роман.
Романът...
... такъв ли ще бъде?
Да.
Поне засега.
С такива сюжети?
Дуели, убийства... - Това се продава.
Защо не подписваш творбите? - Мама няма да одобри.
Прекалено са зловещи за нея.
Искам да помагам с парите, без да я тревожа.
Не ми харесват.
Честна дума.
Мисля, че не са добри.
Но...
Те...
Вестниците ги публикуват.
Хората винаги казват, че имам талант.
О, талантлива си.
Ето защо съм толкова болезнено откровен.
Не мога да си позволя да гладувам за слава.
Разстрои ли се?
Разбира се, че се разстроих!
Каза, че не харесваш творбите ми. - Мислех, че искаш откровеност.
Да. Така е.
Никой ли не ти е говорил по този начин досега?
Отхвърляли са ме много пъти.
Има ли с кого да говориш сериозно за работата си?
Кой те направи съдник на добрата литература?
Никой. - Защо се държиш така?
Реакцията ти говори...
Реакцията ми говори, че си надут празнословец!
Шекспир е писал за масите.
Бил е велик поет, защото е втъкавал поезията си в популярни творби.
Аз не съм Шекспир. - Слава богу. Той вече е живял.
Щом знаеш толкова много, защо не опиташ сам?
Защото не съм писател.
Нямам твоята дарба. - Не, нямаш.
Вечно ще бъдеш критик, никога автор.
Светът ще забрави, че си живял.
Уверен съм в това. - Но...
Аз...
Никой няма да забрави Джо Марч.
Вярвам го.
Слушай.
Не сме приятели. Не си ми приятел.
Не искам мнението ти, защото не те харесвам особено.
Не ми говори повече. Благодаря.
Това пристигна за теб.
Благодаря.
ПРИБЕРИ СЕ. БЕТ СЕ ВЛОШИ. МАЙКА
Бет.
Весела Коледа, свят.
Весела Коледа!
- Дай ми още един портокал.
Стояхме будни с часове. - Какво пишеш?
Снощи се забавлявах с плана за отмъщение. Отрова.
Не! Коледа е.
Няма да е Коледа без подаръци. - Ужасно е да си беден.
Не е честно. Защо някои момичета имат красиви неща, а други не?
Имаме родители и сестри. - Нямаме баща, докато войната се точи.
Искам да имам много пари и слуги, за да не работя.
А може да станеш актриса. Не всички са пропаднали жени.
Не мога да бъда актриса.
Имам много мечти, но любимата ми е да съм художничка в Париж.
Ще рисувам най-прекрасните картини на света.
Ти искаш да си писателка, нали, Джо?
От нейната уста звучи вулгарно. - Защо да се срамувам?
Моята мечта е да се съберем всички с мама и татко.
Това искам. - Бет е съвършена.
Ейми. - Ами твоята музика?
Не искам никой друг да я чува. - Не се ограничавай.
Мама предложи да няма подаръци, защото мъжете страдат в армията.
Не можем да направим много, но с радост ще се жертваме.
Не се прави на мама, когато не си е вкъщи.
Джо, хвърляш като момче. - Това е целта.
Ненавиждам груби момичета. - Аз мразя малки измамници.
Джо! - Носът ми!
Бездруго е грозен.
Джо! Джо!
Не ви е грижа за мнението ми, но искате ли майка ви да ви завари така?
Грижа ни е, Хана! - Ти си ни роднина повече от леля Марч.
Недей. - Къде е Марми? Гладна съм.
Не знам. Едно бедно създание дойде да проси.
Майка ви излезе, за да помогне.
Защо не помага в удобно за нас време? - С Джоана сме гладни.
Куклите не огладняват.
Пренаписах развръзката. Научете я. Ейми, дай костюмите.
Направих божествена корона
и си боядисах обувките, за да приличам на принцеса!
Меланхоличният монолог си го бива. - Почакай да чуеш речта.
Не разбирам как пишеш тези неща. Ти си същински Шекспир.
Не съвсем. Ще изрепетираш ли сцената с припадъка?
Вдървена си. - Нормално е.
Не съм виждала човек да припада. Не искам да се насиня.
Ако успея, ще падна.
Ако ли не, ще се свлека в стола.
Не ме е грижа, че Хюго носи пистолет.
Хана? - Без мен.
Нищо не казах. - Познавам те. Не искам роля.
Искам да коленичите там.
Хайде. - Не искам.
Това е специалната ни сцена, а никой не ни гледа.
Усмивка. - Не искам.
Не. Мег трябва да е режисьор.
Трябва да коленичиш.
Това е нашата сцена. - Ако паднеш...
Честита Коледа!
Марми! - Честита Коледа!
Радвам се да ви видя щастливи. Как върви пиесата?
Изглеждаш уморена. Пак ли писа цяла нощ?
Разбира се. - Ейми, целуни ме. Благодаря.
Как са момичетата ми?
Гладна съм. - Виж.
Мога да изям кон. - Не говори така.
Какво?
Какво има?
Наблизо живее бедна жена. Госпожа Хъмъл.
Петте й деца спят в едно легло, за да не замръзнат. Нямат храна.
Ще им дадете ли закуската си като коледен подарък?
Сега ще кажеш, че татко би искал така.
Да.
Благодаря.
Благодаря, господин Лорънс.
Няма защо.
Може би трябва да преподавате на внука ми обноски
наред с математиката.
Момичета.
Внимавайте.
Пазете се.
Тук без ръкави?
Добри ангели са дошли при нас.
Здравейте.
Върнах се. Носим храна и одеяла.
И пуловери.
Взехме и малко лекарства.
Това са моите момичета.
Поздравете.
Той не е добре.
Извадете храната.
Искаш ли?
Вземи си.
Да, цялото.
Да запалим камината. - Вкусно, нали?
Какво ще кажеш?
Не ни трябват пръсти на краката. - Аз изгубих един.
Друг да е губил пръсти?
Беше невероятно. - Не си усещам краката.
Феи ли са идвали?
Дядо Коледа.
Леля Марч. - От господин Лорънс.
Дядото на онова момче? - Да.
Защо?
Видял е как подарявате закуската си и искаше да се насладите на деня.
Мислех, че е зъл старец. - Много щедро.
Внукът му Лори го е убедил, сигурна съм.
Да се сприятелим с него.
Момчетата ме плашат. Тази огромна къща ме плаши.
Джени каза, че господин Лорънс се отрекъл от сина си, защото избягал с италианка.
Сега внукът му е сирак
и прекарва цялото си време в къщата с учителя си.
Той е мил човек, който изгуби дъщеричката си.
А сега и сина си. - Умряла е?
Тъжно. - Лори е романтик. Наполовина италианец.
Ти почти не говори с него.
Не ви устроих пиршество, но имам изненада.
Връща се! - Писмо от татко.
Как искам да отида там.
Няма да се откажем от едничкия си брат.
Сигурно е ужасно да спиш в палатка.
Джо сяда отзад, за да не видим сълзите. - Е, и?
Ще се върне ли? - Ще остане, докато може.
И ние няма да го молим да се връща, докато е нужен там.
"Предай им, че ги обичам и ги целувам.
Кажи им, че мисля за тях всеки ден и всяка нощ.
Намирам утеха в тяхната обич.
Струва ми се твърде дълго да чакам година, за да ги видя.
Напомни им, че докато чакаме, трябва да се трудим. Така тежките времена
няма да са отишли напразно.
Знам, че ще бъдат любящи дъщери.
Ще изпълнят дълга си.
Ще се борят смело с враговете.
И ще покоряват с изящество..."
"Проклятието на вещицата". Пиеса на Джо Марч.
Нека е сладка и силна.
"... когато се върна при тях..." - Дух, отговори на песента ми.
"... ще бъда
по-привързан и по-горд от всякога
с моите малки жени."
Браво!
Извинете.
Извинете. Спирката ви, мадам.
Благодаря.
Заминала? Защо?
Не знам. Просто замина.
Каза ли дали ще се върне? - Не сме водили личен разговор.
Защо седиш така? Върви да бършеш прах.
А момичетата? Беше най-добрата им учителка.
Знам.
Трудно ще се върна на работа след такава забава.
Де Коледа да беше всеки ден. - Или Нова година.
Ние сме неблагодарници.
Джо! Не говори така. - Обичам силните думи.
Трябва да се върна в училище, а нямам лайм.
Момичетата си разменят маринован лайм. Дължа стотици.
Тези стигат ли? - Защо?
Благодаря ти!
Знам какво е да се чувстваш по-малко от другите.
Рисунките ще погасят дълга. - Рисунки?
Радвам се, че мама не ме кара да уча с тези момичета.
Побързай. Закъснявам.
Бет, искам да решиш задачите и да научиш правописа.
Ще проверя. - Добре.
Довиждане.
Джозефин? - Да?
Джозефин? - Да. Ето.
Има ли причина да спреш да четеш Белшъм?
Съжалявам.
Ще продължа.
Внимавай, скъпа.
Един ден ще имаш нужда от мен и ще съжаляваш за поведението си.
Благодаря, лельо Марч, за службата и даровете,
но смятам сама да си пробия път в живота.
Виж ти.
Никой не си пробива път сам.
Не и наистина.
Особено жените. Трябва да се омъжиш.
Вие не сте омъжена. - Защото съм богата.
И искам да запазя парите си.
За разлика от баща ти.
Значи за да остана неомъжена, трябва да съм богата?
Да.
За една жена няма много начини да печели. - Не е вярно.
Може да управляваш бордей.
Или да се изявяваш на сцената.
Все едно и също.
Но иначе си права.
Пътищата пред жените са малко.
Затова ме слушай. - За да се омъжа.
Не. За да живееш по-добре от бедната си майка.
Марми обича живота си. - Не знаеш какво обича.
Баща ти е по-загрижен за образованието на освободените, отколкото за семейството.
Но той има право.
Възможно е да си и прав, и глупав.
Не мисля така.
Не ти плащам да мислиш.
Знам, че бракът не те привлича особено.
Напълно те разбирам.
Но смятам да отида отново в Европа и ми трябва придружителка.
Искаш ли да взема теб?
Искам го повече от всичко. - Тогава чети.
И не се промъквай.
Не обичам потайни хора.
Президентът Линкълн.
Не. Татко се бие за него.
Татко казва, че трябва да им позволим да запазят слугите си.
Това е неморално, Сюзън.
Всички се възползваха, дори семейство Марч.
Защо наказваме Юга? - Да накажем всички.
Марч обичат каузите. - Нарисувай господин Дейвис.
Не бива. - Ще залича дълга и ще ти дам пет лайма.
Граматиката и най-вече четенето.
Госпожице Марч.
Седни.
Седни, Лори.
Латинският е привилегия.
Трябва да научиш това.
Не мога да си позволя да изгубя този пост.
Има едно момиче. - Не, няма.
Да, господин Брук, има. - Няма.
Няма да се върна у дома.
Наистина има. - Това е момиче.
Здравейте. Добре ли сте?
Аз съм Ейми. - Аз съм Лори.
Знам. Докарахте сестра ми след танците.
Аз не бих си навехнала глезена.
Имам малки крака - най-хубавите в семейството.
Но не мога да се прибера у дома, защото загазих.
Погледнете.
Господин Дейвис ме удари.
Кажи на слугите, че искам тази картина незабавно.
Ейми? Тук ли си? - Мег! Ръката ми. Виж.
Джо. - Какво изобилие.
Много ме боли.
Сигурно сте много щастлив.
Не се живее само с книги. - Аз бих.
Какво направи? - Нарисувах нещо и той ме удари.
Боже! Погледни. - Това е дядо.
Уплаши ли те? - Не ме е страх от никого.
Изглежда суров. Дядо е много по-хубав.
Не сравняваме дядовци, Джо.
Значи е по-хубав, а?
Не. Вие сте по-хубав. - Познавах бащата на майка ти.
Наследила си неговия дух.
Благодаря, сър.
Няма да учиш в това училище. - Хубаво. Този човек е идиот.
Джо ще ти преподава. - Преподавам на Бет.
Добра учителка си.
По-добре е жените да се обучават у дома.
Защото дамските колежи са мизерни. - Така е.
Искам всички да напуснат и той да умре.
Постъпила си зле и ще бъдеш наказана. - Беше просто рисунка.
Благодаря, че се погрижихте за нея. - Разбира се.
Момичетата ми обичат да се забъркват в бели.
Аз също.
Тогава елате, ще се погрижим за вас.
Заповядайте по всяко време. Вземете и Бет.
Бет ще се влюби в пианото. - Тя е тихата, нали?
Да, това е нашата Бет.
Кажете й да свири на пианото. - Благодаря.
Вземете която книга поискате.
Може ли да видя картините? - Да.
Има и оранжерия.
Трябва да си вървим.
Ще купите ли картината? - Ще взема тази, ако може.
Скоро ще я върна. Обещавам. - Благодаря.
Благодаря за ръката!
Благодаря. - Довиждане.
Госпожице Мег?
Забравихте ръкавицата си.
Връщайте се на работа.
Връщайте се.
Ред!
Ред! Ред! Ред!
Нова пиеса на госпожица Марч ще се играе в театър "Барнвил"
в следващите седмици и ще надмине всичко,
което сте гледали на американска сцена.
В главната роля най-добрата актриса от тук до Мисисипи Мег Марч!
Точно така. Отлично. Браво.
Седмичен обзор. Мег е добра, Джо е лоша.
Бет е много добра. Ейми е средна хубост.
Много добре, господа. - Отлично.
Отлично. - Браво.
Господин президент, господа,
предлагам да приемем нов член на групата.
Той ще бъде много благодарен
и ще обогати невъобразимо духа на клуба.
Предлагам...
... господин Тиодор Лорънс.
Категорично не. - Не.
Защо? Да го вземем. - Той е истинско момче.
Това е дамски клуб. - Да.
Да го направим. - Защо?
Дори да ни е страх. - Защо?
Това е Лори. - Не.
Ще промени всичко.
Да гласуваме. Вдигнете ръце.
Не й вдигай ръката. - Това е Лори.
Хубаво. За.
Няма по-подходящ момент от сегашния.
Дами, дами, моля ви.
Стратегията беше моя. Винете мен. Джо се поддаде след много увещания.
Да.
Искам да кажа в знак на благодарност...
Да. - Продължавай.
За да заздравим приятелските отношения между съседските нации,
предлагам тези ключове
за малка поща, която направих в гората до езерото.
Четири ключа. Един за теб, скъпа.
Мег. Да. И за теб. - Много благодаря.
Този е за мен. Благодаря за услугата.
Заемам мястото си в клуба.
Разбира се. Да. - Браво!
Добре дошъл.
Три, четири, пет. - Имате по пет.
Питах доктора. - Равенство.
Не е честно. - Знам. Не мога да повярвам.
Здравейте.
Джо!
Дейзи и Деми! Може ли прегръдка?
Пораснали сте!
Трябваше да им преподаваш. - Сега съм тук.
Радвам се. - Свали това.
Мисля, че самотата се отрази на Бет, макар че нищо не каза.
Къде е тя? - Горе. Моята Джо.
Мислехме, че е по-добре, но треската отслаби сърцето.
Вземи ги и намери най-добрия лекар.
Парите ти трябват за Ню Йорк. - Няма да се върна.
Ще я заведа на море, за да укрепне.
Кога се връща Ейми?
Не искахме да я тревожим. - Не знае ли?
Бет настоя да не й казваме, за да не съсипе пътешествието й.
Ейми има талант да се изплъзва от трудни моменти.
Не се ядосвай на сестра си.
Нищо не намирам.
Да си ми виждала ръкавицата? - Кога я видя за последно?
Джо! Джо, къде си?
Ръкавицата ми я няма. - Вземи моята.
Ще закъснеем. - Къде отивате?
Не си поканена.
Отивате някъде с Лори. - Да. Не досаждай.
Билетите у теб ли са? - Да.
Отивате на театър с Лори. Може ли да дойда? Моля ви.
Съжалявам, не си поканена. - Не може. Недей да хленчиш.
Затворена съм тук. Никъде не ходя.
Бет има пианото, аз съм сама. - Ще те науча да свириш.
Не искам. Искам да отида на театър.
Не се натискай там, където не си желана.
Стига ни скучния господин Брук. - Харесвам го. Мил е.
Мога да платя. - Няма да идваш.
Съжалявам, но Джо е права.
Моля ви! - Другия път.
Стига я глези, Мег. - Моля ви!
Ще съжаляваш, Джо Марч! - Ейми!
Кълна се. Ще съжаляваш!
Не ме гледай така.
Беше вълшебно. - Джо!
Актрисата беше... - Много добра.
Наистина беше. - Много добра.
Довиждане!
Обожавам театъра!
Мег, ти си милион пъти по-добра, макар че тя умее да припада.
Питам се как пребледня така.
Господин Брукс се подмазваше.
Според мен е любезен. - Чакай да запиша тази идея.
Кой е любимият ти цвят очи? - Лилави.
Господин Брукс има сини очи и стара душа, което е по-важно от парите.
Някой да е взел романа ми?
Не. - Не. Защо?
У теб е, Ейми.
Не е. - Лъжеш.
Не съм го взела, не знам къде е.
Кажи ми! Ще те принудя!
Изгорих го! - Марми!
Изгорих книгата ти! Казах ти, че ще те накарам да си платиш!
Стига, Джо! Джо! Пусни я.
Джо. Ейми.
Пусни я. - Мразя те!
Съжалявам, Джо.
Ейми.
Интересува те единствено писането ти.
Нямаше да те заболи, ако ти бях съсипала рокля,
а исках да те заболи.
Сега съжалявам. Много съжалявам.
Джо...
Не си лягай разгневена.
Прости й.
Помагайте си.
Утре ще започнеш отначало.
Не заслужава прошка.
Ще я мразя вечно!
Добро утро. Денят е прекрасен.
Грабвайте кънките. - Тръгвай.
Ти ми обеща, че може да дойда! Джо!
Вечно ли ще бъде така?
Загубата беше тежка за нея.
Нищо ли не мога да направя?
Върви след нея. Не казвай нищо, докато не й мине ядът.
Тогава й кажи нещо мило.
Сигурна съм, че ще омекне.
Джо! Чакай!
Идвам!
Каза, че може да дойда!
Джо! Лори! Чакайте!
Чакайте!
Джо!
Стой в края. В средата е опасно.
Ясно. - Джо.
Идвам, Джо.
Джо!
Да вървим.
Джо, чакай!
Джо!
Добре ли си? - Да.
Помощ! Помощ! - Ейми. Това е Ейми.
Хайде. Бързо!
Джо!
Дай един клон! Джо!
Ейми! - Джо!
Ейми!
Помощ!
Не мога да дишам.
Помогни ми да я издърпам. Ейми, хвани се за клона.
Съжалявам. Сестра ми.
Тя спи.
Ако беше умряла, щеше да е заради мен.
Ще се оправи.
Лекарят каза, че дори не е настинала.
Какво ми става?
Вземах решения,
писах тъжни бележки, оплаквах греховете си,
но нищо не помага.
Когато се разпаля, ставам дивачка.
Причинявам болка и това ми харесва.
Напомняш ми на самата мен.
Ти никога не се ядосваш.
Ядосвам се почти всеки ден.
Така ли?
Не съм търпелива по природа.
Но след четирийсет години усилия,
се научих да не се поддавам на гнева.
И аз ще направя същото.
Надявам се да се справиш по-добре от мен.
Някои характери са твърде благородни, за да се смирят,
и твърде корави, за да се огънат.
Джо.
Бет, любов моя.
Не трябваш да идваш. - Не биваше да заминавам.
Искаш ли нещо? Ето.
Пийни малко вода.
Толкова се радвам да те видя.
Ще отидем на море, за да укрепнеш.
На море? - Ще танцуваш, когато се върне Ейми.
Нали няма да прекъсне пътуването? - Не.
Добре.
Някакви новини? Какво каза?
Писа, че Лори е там.
Радвам се, че е с нея.
Не отговаря на моите писма.
Липсва ли ти?
Липсва ми всичко.
Знам.
Побързайте! Мег заминава за седмица. - Идваме!
Вземи другата карета и шпионирай Мег.
Не бива да се влюби. - Добре.
Много мило от страна на Ани да ме покани на бала.
Благодаря, че ми позволи. - Не се променяй.
Носи го на бала. Беше мое, когато бях на твоите години.
Не разбирам защо се пазят бижута до брака.
Трябва да имаш нещо свое. Затова са красивите неща.
Да се наслаждаваме на красивите неща.
Може ли? - Хана.
И аз искам да дойда на бала.
Дали е добра идея да заминава?
Трябва да видят свят и да си съставят собствено мнение.
Не ни забравяй. - Няма. Само за седмица е.
Красиво е. - Не е твое.
Но ще ми отива. - Нуждае се от нормални обувки.
Благодаря за каретата, господин Лорънс. Как ще ви се отблагодаря?
Нищо работа.
Поздравих конете. - Можеш да направиш нещо за мен.
Днес ми хрумна, че старото пиано на дъщеря ми е занемарено.
Някоя от вас иска ли да свири от време на време?
Колкото да го поддържа. Но, ако не ви е грижа, няма значение.
Грижа ни е, сър.
Дори много.
Ти си музикалната? - Обичам музиката.
Ще идвам, ако сте сигурен, че няма да преча на никого.
На никого, скъпа.
Ще ми липсваш.
Може ли да взема панделки? - Не.
Бъди добра. Приятно прекарване.
До скоро! - Да не се омъжиш!
Не се влюбвай!
Върни се! - Обичам те.
Още сега!
Стой.
Благодаря.
Толкова се вълнувам за довечера.
Естествено.
С каква рокля ще бъдеш, Мег?
С тази. - Няма ли да ти изпратят друга?
Нямам друга. - Колко смешно.
Съвсем не е смешно.
Няма нужда да ти изпращат, Дейзи. Ще те наричам Дейзи.
Имам една розова рокля и ти ще я носиш, за да ми угодиш.
Ако може. - Разбира се.
Всички са влюбени в теб.
Задръж роклята. - Не мога.
Трябва. Моля те. - Не.
Харесваш ми с нея.
Забавлявай се, Дейзи.
Лори. Не знаех, че ще идваш.
Трябваше да е изненада.
Прекрасна изненада.
Защо те наричат Дейзи? - Галено име.
Мег е чудесно име.
Харесва ми да играя ролята на Дейзи.
Какво ще каже Джо?
Няма да се омъжиш за тях, нали?
Бих могла.
Утре ще те боли глава.
Харесвам ли ти така?
Не.
Защо?
Не харесвам пера и труфила.
Не познавам по-голям грубиян.
Прости ми и ела да танцуваме.
Боя се, че ще ти бъде неловко.
Не харесвам роклята, но мисля, че ти си чудесна.
Наистина ли? - Наистина.
Знам, че е глупаво, но не казвай на Джо.
Нека се забавлявам тази вечер. От утре ще бъда отчайващо добра.
Съжалявам, Джон.
Коприната беше първият истински разход.
Петдесет долара са много,
но не твърде много за рокля в днешно време.
Все още дори не е рокля.
Само плат.
Разбирам.
Знам, че си ядосан.
Не искам да прахосвам, но не мога да устоя,
когато Сали си купува каквото иска и ме съжалява.
Опитвам се да се задоволявам с малко, но е трудно.
Уморих се да бъда бедна.
Боях се от това.
Правя каквото мога, Мег.
О, Джон.
Мое скъпо, неуморно момче.
Бях неблагодарна и зла.
Как можах да го кажа?
Може би го мислиш. - Не, не е вярно.
Ще намерим начин да ти купим палто.
Няма ли да сме елегантни и двамата?
Не мога да си го позволя.
Джон. - Ще си лягам.
Джон.
Съжалявам, че се лишаваш от толкова красиви неща
и си омъжена за човек, който не може да ти ги осигури.
Здравей, Ейми.
Не искам да те виждам.
Не се сърди. Съжалявам за поведението си.
Пак ли пиеш?
Защо си сурова с мен? - Някой трябва да бъде.
Кога ще започнеш великото си произведение, Рафаела?
Никога.
"Никога"? Защо?
Провалих се.
Джо е писателка, а аз се провалих.
Дръзко изявление на двайсет години.
Рим ми отне суетата, а Париж ме накара да осъзная, че не съм гений.
Отказвам се от глупавите надежди. - Защо?
Имаш толкова талант. - Талантът не е гений.
И енергията не може да го компенсира.
Ще бъда велика или никаква.
Сега съм посредствена и не смятам да продължавам.
Кои жени са допуснати в клуба на гениите?
Сестрите Бронте.
Само те? - Така мисля.
Кой решава?
Сигурно мъжете. - Тъпчат конкуренцията.
Много сложен аргумент, за да ме утешиш.
Успях ли? По-добре ли си?
Мъж или жена, аз съм посредствен талант. - "Посредствен талант"?
Тогава може ли последният портрет да е моят?
Добре.
След като се отказа от глупавите надежди,
какво ще правиш с живота си?
Ще използвам другите си дарби и ще крася обществото.
Тук идва ролята на Фред Вон.
Не се подигравай. - Само произнесох името му.
Не сте сгодени, надявам се. - Не.
Но ще се сгодите, ако той коленичи?
Вероятно да.
Той е богат. По-богат от теб.
Знам, че кралиците не могат без пари,
макар че звучи странно от устата на дъщеря на майка ти.
Знаех, че ще се омъжа за богаташ. Защо да се срамувам?
Няма нищо срамно, ако го обичаш.
Имаме власт над избора кого да обикнем.
Не се случва просто така.
Поетите не са съгласни.
Не съм поет.
Аз съм просто жена.
Като жена не мога да печеля свои пари.
Не достатъчно, за да издържам семейство.
Ако имах наследство, а аз нямам,
парите ще принадлежат на съпруга ми, щом се омъжа.
Ако имаме деца, ще бъдат негови, не мои.
Негова собственост.
Не ми казвай, че бракът не е икономически съюз, защото е.
Може би не за теб, но за мен - да.
Това е Фред. Ще ме разкопчаеш ли?
Благодаря.
Как изглеждам?
Изглеждаш чудесно.
Красива си.
Фред!
Липсваше ми.
Това са Фред Вон и сестра му Кейт. Познаваш господин Брук.
Това са Мег, Ейми, Бет и Джо.
Приятно ми е. - Колко елегантно.
Ейми Марч. Запомнете това име. Ще ви потърся някой ден в Лондон.
Ще го запомня.
Мина край лодката. - Много мило.
Е... - Съжалявам.
Знам нещо, което не знаеш.
Кажи ми веднага. - Мег да е губила ръкавица?
У господин Брук е. - Да.
Откъде знаеш? - Видях я.
Къде? - В джоба му.
Толкова време? - Романтично, а?
Ужасно е! - Мислех, че ще се радваш.
При мисълта, че ще ми отнемат Мег? Не, благодаря.
Ще ти олекне, когато някой отведе теб.
Това искам да го видя. - И аз искам да го видя.
"Нямаше да обичаме земята толкова,
ако детството ни не беше минало в нея.
Ако напролет от пръстта не поникват същите цветя,
които сме късали с малките си пръстчета.
Кое откритие струва колкото сладката монотонност
в свят, където всичко е познато и обичано,
защото е познато?"
Невероятно, нали?
Обичам да те слушам,
но предпочитам твоите разкази.
Нямам нищо ново.
Защо?
Не съм написала.
Имаш молив и хартия. Напиши ми нещо.
Не мога.
Не мисля, че вече го мога.
Защо?
Никой не иска да слуша моите разкази.
Напиши нещо за мен.
Ти си писателка.
Дори преди да ти плащат за това.
Болна съм и трябва да правиш каквото кажа.
Както ни учеше Марми.
Направи го за някой друг.
Ако минете през Върмонт, госпожа Сюъл от Кийн, Ню Хемпшир,
ще ви предложи подслон. - Заповядайте.
Вървете си. Аз ще се погрижа.
Не. Трябва да бъда тук.
Цял живот се срамувах от страната си.
Не се обиждайте, но и сега трябва да се срамувате.
Знам. Така е.
Добър ден. - Госпожо.
Имате синове в армията?
Да. Имах четирима.
Двама загинаха, един беше пленен.
Отивам при четвъртия. Той е много болен във Вашингтон.
Направихте много за страната си.
Бих отишъл сам, ако ме биваше, но не мога, затова дадох момчетата.
Ще ви донеса одеяло,
за да се стоплите.
Благодаря. Бог да ви благослови. - И вас, сър.
Госпожо Марч, телеграма от Вашингтон.
Джо върна ли се от леля Марч? - Не, не съм я виждала.
Ще отворя. - Искаш ли нови обувки?
Благодаря. Не бива да изпускам последния влак.
Взе ли нощните ризи на татко? - Да.
Как да помогна, Бет?
Благодаря, че дойде. - За нищо.
Намери ли одеялото? - Ако мога да помогна с нещо, само кажете.
Ще ги наглеждам всеки ден. - Трябват ли ни още книги?
Благодаря.
Възхищавам се на съпруга ви. Моля се да оздравее.
Намерих чаршафи.
Лекарствата! - В багажа са.
Съжалявам. - Ще придружа майка ви.
Господин Лорънс има дом във Вашингтон.
За мен ще бъде удоволствие да й служа.
Благодаря. - Разбира се.
Докато ме няма, Хана ръководи.
Наглеждайте Хъмъл. Зимата ще бъде тежка за всички.
Стига ли за влака?
Двайсет и пет долара? Нетипична щедрост за леля Марч.
Не поисках от нея. Нямах сили.
Откъде взе парите? - Продадох нещо свое.
Джо! Косата ти!
Цялата ти хубост! - Като момче си.
Няма да пострада съдбата на нацията.
Гордея се с дъщеря си.
Исках да направя нещо за татко. Ще се отрази добре на суетността ми.
Не е зле. - Не го прави.
Не исках това за нея.
Джо.
Момичета, не мога да опиша колко ви обичам.
Бъдете добри и се молете за татко.
Ще се върна, щом мога.
Обичам те.
Джо.
Какво има? Татко?
Не.
Заради косата.
И аз бих плакала.
Знам.
Кога се връщаш при дядо си?
Много скоро.
Каза го много пъти. - Кратките отговори спестяват проблеми.
Той те очаква. Защо не го направиш?
Покварен съм по природа. - Ленив си по природа.
Само ще го дразня. По-добре да дразня теб още малко.
Ще го понесеш.
Дори ти се отразява добре. - Престани.
Какво правиш? - Гледам те.
Питам какво възнамеряваш да правиш?
С живота? - Да.
Пиша опера. Ще бъда централната фигура.
Загуба на време.
Какво би искала да правя?
Работи за дядо си. Може да постигнеш нещо.
Не играеш честно.
Вземи.
Много са добри.
Кога нарисува този?
Онзи ден на плажа.
Когато срещнах Фред.
Вярно.
Какво прави той?
В Лондон е по работа.
Връща се сред седмици.
Не се омъжвай за него.
Какво?
Не се омъжвай.
Защо?
Знаеш защо.
Не.
Да. - Не, Лори.
Какво? - Жесток си.
Стига. - Защо да съм жесток?
Цял живот във всичко отстъпвам на Джо.
Няма да бъда тази, с която се задоволяваш, защото не можеш да я имаш.
Няма да го направя.
Въпреки че цял живот те обичам.
Правя отливка от крака си за Лори, за да му напомня, че имам хубави крака.
Господин Брук пише, че татко е слаб, но се подобрява.
Пише също, че мама е най-добрата болногледачка.
Бих искала всички писма да са от мама.
Аз съм благодарна.
Лилавото е подходящо за господин Лорънс.
Съгласна ли си? - Да. Интересна бродерия.
Трябва да му се отблагодаря, че ми позволява да свиря у тях.
Отивам в града на пазар. Джо, ще донесеш ли дърва?
Не сме ходили у Хъмъл. Да отидем.
Едва изхранваме себе си. Трябва да завърша разказа.
Марми каза... - Каза много неща.
Не можем да свършим всичко.
Винаги ходя сама. Изоставате със задачите.
Работим. - Не се тревожи. Ще намерим време.
Минаха седмици.
Ще отидем скоро. - Кракът ми заседна!
Престани! Не мога да го измъкна!
Добре. Отивам сама.
За господин Лорънс.
Ето я.
Виж какво ти донесоха.
Писмо от джентълмена. - Отвори го.
Погледни, Бет!
Прочети писмото. Аз не мога.
"Госпожице Бет Марч, имал съм много пантофи през живота си,
но никои не са ми прилягали като вашите.
Винаги ще ми напомнят за щедрата ви душа.
Искам да си платя дълга и се надявам да приемете подаръка.
Ваш благодарен приятел и слуга, Джеймс Лорънс."
О, Бет! - Много мило. "Слуга".
Не е ли красиво? - Колко е лъскаво.
Да. - Отзад има златна нишка.
Пише красиво. - Тук има чекмедже.
Сър, исках да ви благодаря.
Напомняш ми
толкова много за момиченцето ми.
Пианото е твое.
Отдавна трябваше да ти го дам. - Благодаря.
Дете мое,
ти гориш.
Семейство Хъмъл са болни.
Почива се.
Как е? Мога ли да направя нещо? - Какво има?
Скарлатина. - Какво е това?
Бях у Хъмъл. Бебето почина.
Карали ли сте я?
Мег и аз - да. Ейми не е. - Трябва да я изолираме.
Не ме отпращайте.
Леля Марч ще я вземе. - Не я харесвам.
За твое добро е. - Да извикаме мама?
Да не я тревожим. - Повече от всякога искам да имаме пари.
Ще се грижим за нея и тя ще се оправи.
Ще видите.
"Пощата в гората беше знаменита институция.
Процъфтяваше, защото много неща минаваха оттам.
Поезия, туршия, музика, джинджифилови сладки,
покани, порицания и дори кученца."
Това е за нас. - Да.
Харесва ми. - Просто разказ.
Не пишеш такива неща. - Скучно ли е?
Не, това ми е любимото. - Наистина ли?
Напиши още. - Добре.
Не спирай. - Дадено.
Дори когато ме няма.
Не говори така. - Трябва да го кажа.
Не, не трябва.
Имах много време да помисля и...
Не ме е страх. - Не.
Не.
Като отлива е. Отива си бавно, но не можеш да го спреш.
Ще го спра.
Спрях го веднъж.
Ще се оправиш. Татко също.
Скоро ще бъдем заедно.
Ние...
Не можем да спрем Божията воля. - Бог не познава моята воля.
Волята на Джо е закон.
Ейми.
Ела тук.
Да?
Ела, седни.
Ако си добра, един ден пръстенът ще ти принадлежи.
Наистина ли? - Ако си порядъчна дама.
Ще видиш.
Ти си надеждата на семейството.
Бет е болна, Джо е изгубена кауза.
Чух, че главата на Мег е завъртял беден учител.
Ти трябва да ги подкрепяш.
Тях и старите си родители.
Сключи изгоден брак.
Спаси семейството.
Само това исках да ти кажа.
Сега си довърши малката рисунка.
Лельо Марч.
Момчето на Лорънс беше тук.
Така ли?
Какво разочарование се оказа.
От италианската кръв е.
Кога ще се върне?
Замина.
За Лондон.
Защо?
Какво имаш да обсъждаш с него?
Казах на Фред Вон, че няма да се омъжа за него.
Мег.
Ще се връщам. Съжалявам.
Тревожа се за Бет. - Остани.
Аз ще се грижа за децата.
Още нещо.
Трябва да пратиш коприната на шивач.
Не мога. - Нито дума повече.
Искам да имаш роклята.
Старото ми палто ще изкара зимата.
Джон... - Решено е.
Не мога.
Продадох плата на Сали.
Така ли?
Не искам да си нещастна.
Не бих могла.
Джон Брук ми е съпруг.
И аз съм му съпруга.
Хана! Всичко е наред.
Какво да правим?
Да извикаме майка ти.
Марми. - Слава богу.
По-зле е. Не знаехме какво да правим.
Как е? - Момичетата ми.
Сладката ми Бет.
Хана, направи бульон. Джо, донеси лед.
Кой е с татко?
Джон остана с него.
Трябва да сменим чаршафите.
Ще те преместим, малката.
Точно така.
Дръж се.
Знам.
Моля те, бори се.
Не си отивай тихо.
Бори се.
Моля те, бори се до край. Вдигай шум.
Не си отивай тихо, Бет.
Марми?
Джо.
Честита Коледа, Бет.
Пуканките са в средата.
Знам. - Първо отстрани.
Няма място за пуканките. Ще правя гирлянда.
Пилееш украсата. Не се люлеят.
Краищата са най-важни.
Още един подарък за семейство Марч.
Боже! Татко! - Татко!
Татко!
Малките ми жени.
Пораснали сте.
О, Бет.
Честита Коледа.
- Честита Коледа, татко.
Честита Коледа.
Слава богу.
Слава богу, че се прибра. - Благодарение на теб.
Сега мога да ти се ядосвам лично.
Не мога да повярвам, че днес се омъжвам.
Какво има?
Нищо.
Джо.
Можем да заминем още сега.
Ще печеля пари. Ще продавам разкази.
Ще готвя, ще чистя, ще работя във фабрика. Мога да ти осигуря живот.
Джо... - Ще станеш актриса.
Мястото ти е на сцената.
Да избягаме заедно.
Искам да се омъжа. - Защо?
Защото го обичам.
Ще те отегчи след две години.
Ние ще сме интересни винаги.
Мечтите ми не са като твоите, но това не ги прави маловажни.
Искам дом.
Семейство. Готова съм да работя и да се лишавам.
Но искам да съм с Джон.
Не искам да ме напускаш.
Не си отивай.
О, Джо.
Не те напускам.
Освен това
един ден ще дойде твоят ред.
Предпочитам да съм свободна стара мома.
Честна дума.
Не мога да повярвам, че детството свърши.
Щеше да свърши по един или друг начин.
Това е щастлив край.
Какво разточително обещание.
Отдаваш себе си, за да получиш другия.
Какъв дар.
Винаги даваш, преди да узнаеш цената и наградата.
Обявявам ви за съпруг и съпруга.
Целунете булката.
Не вдигайте шум.
Не ме изпращай.
За мен е удоволствие.
Дано да си щастлива,
след като съсипа живота си така, както направи майка ти.
Много си любезна, сестро.
Благодаря за празника. - Пак заповядай.
Благодаря, лельо Марч.
Не обичам да ме целуват.
Съжалявам.
Ще съжаляваш, когато видиш каква е обичта в колиба.
Не може да е по-лоша от тази в големите къщи.
Разбирам какво намекваш.
Аз нищо не пропускам.
Знаем.
И не грешиш напълно.
Не съм права винаги, но никога не греша.
Единственият разумен член от семейството.
Не издържам повече.
Знам. - Представяш си.
Марми! Марми! Марми! Марми!
Какво? - Леля заминава за Европа.
Иска да отида с нея.
Това е чудесно!
Сега знам защо й четях толкова дълги часове.
Не. Иска аз да отида.
Като нейна компаньонка.
В Европа с теб?
Иска да уча рисуване и френски, разбира се.
Ти не обичаш френския.
Това е прекрасно, Ейми.
Татко! Отивам в Европа.
Мег се омъжи.
Ейми отива в Европа.
Ти завърши и също ще заминеш.
Не съм добра като Бет. Аз съм гневна и непокорна.
Не е нужно да оставаш тук.
Защо? На пиратски кораб ли ще избягаме?
Не. - Няма смисъл.
Недей. - Трябва да го кажа.
Не. - Обичам те,
откакто те видях. По-силно е от мен.
Опитах се да ти го кажа. - Не.
Трябва да ме изслушаш и да ми дадеш отговор, защото не мога да продължавам.
Моля те. - Не играя билярд.
Отказах се от всичко, което не харесваш.
Чаках и не се оплаквах, защото...
Мислех, че ще ме обикнеш, Джо.
Знам, че не съм достоен.
Не съм велик човек... - Напротив.
Прекалено си добър за мен.
Благодарна съм и се гордея с теб.
Не знам защо не мога да те обичам така, както искаш.
Не знам защо.
Не можеш ли?
Не. Не мога.
Не мога да променя чувствата си.
Би било лъжа да твърдя обратното.
Съжалявам, Теди.
Съжалявам, но не мога.
Не мога да обичам друга.
Ще бъде катастрофа, ако се оженим.
Не, няма. - Ще бъдем нещастни.
Ще бъда светец, Джо. - Не мога.
Опитах, но не мога. - Защо всички го очакват?
Семейството ти, дядо ми. Защо говориш така. Кажи "да".
Ще бъдем щастливи. - Не мога да кажа "да" искрено.
Накрая ще видиш, че съм права
и ще ми благодариш.
По-скоро ще се обеся.
Теди. - Предпочитам да умра.
Не говори така.
Теди.
Ще намериш прекрасно момиче,
което ще те боготвори.
Ще бъде блестяща господарка на къщата ти, но това не съм аз.
Ти си. - Погледни ме.
Аз съм разтурена и странна. - Обичам те.
Ще се срамуваш от мен. - Обичам те.
Ще се караме, защото не можем другояче.
Аз ще мразя елегантното общество, ти ще ненавиждаш писането ми.
Ще съжаляваме и ще бъде ужасно.
Има ли още?
Не. - Добре.
Освен...
Никога няма да се омъжа.
Щастлива съм така.
Обичам свободата си и няма да се откажа от нея.
Грешиш. - Не.
Ще се омъжиш. Ще намериш някого и ще го обичаш.
Ще живееш и ще умреш за него, защото си такава.
А аз ще гледам.
Не искам да ти преча.
Вече не пиша.
Не я спасих.
Самотна си тук, Джо.
Не искаш ли да се върнеш в Ню Йорк? Ами приятелят ти Фредрик?
Така ли се казваше? - Не.
Съсипах приятелството ни, както съсипвам всичко.
Никога няма да го видя.
Съмнявам се, че истински приятел ще се откаже.
Де да беше вярно.
Ако бях героиня от книга, всичко щеше да е лесно.
Щях с радост да захвърля света.
Лори се връща.
Нима?
Дойде писмо от Ейми. Прибира се.
Съсипана е заради Бет.
Леля Марч е много болна. Лори ще ги придружи.
Много мило.
Какво има? - Не знам.
Винаги съм била доволна от семейството.
Вече не разбирам.
Може би...
Може би аз...
... избързах, като му отказах.
На Лори.
Обичаш ли го?
Ако ме пита пак, ще отговоря с "да".
Дали ще ме попита?
Обичаш ли го?
Повече ме вълнува дали той ме обича.
Искам да бъда обичана.
Не е същото.
Знам.
Просто чувствам...
Усещам...
Жените...
... имат умове и души, не само сърца.
Имат амбиции и талант, не само красота.
Омръзна ми да слушам, че жените са създадени за любов.
Омръзна ми.
Но съм самотна.
Няма да позволя да пътуваш сама с болната си леля.
Дори да ме мразиш.
Не те мразя, Лори.
Бет беше най-добрата сред нас.
Няма да се омъжа за Фред.
Чух за това.
Не си длъжен да казваш и да правиш нищо.
Не го обичам така, както би трябвало.
Не е нужно да говорим за това.
Скъпи Теди.
Липсваш ми неописуемо много.
Мислех, че да бъда съпруга е най-ужасната съдба.
Бях млада и глупава.
Но се промених.
Най-ужасната съдба е да не си част от живота ми.
Сгреших, като те отблъснах и избягах в Ню Йорк.
Стриди!
Омари!
Джо.
Джо. Джо.
Джо.
Събуди се.
Теди! Ти се върна! - Радваш ли се?
Да.
Тревожех се.
Ела, седни.
Как е Ейми? Притесняваше ли те по пътя с нейното чистене?
Да, но това ми харесва.
Къде е? Не се ли прибра?
Майка ти я заведе у Мег. Спряхме по пътя.
Не можах да откопча жена си от тях.
Какво?
Направих го. Трябваше да е изненада.
Сгодихме се и искахме да почакаме,
но вече сме съпруг и съпруга.
Ти и Ейми?
Да.
Влюбени ли сте?
Да.
Ще кажа нещо и после ще забравим темата.
Винаги съм те обичал.
Но любовта ми към Ейми е различна.
Мисля,
че беше права, щяхме да се избием.
Да.
Така е било писано.
О, Теди.
Само ти ме наричаш така.
"Теди".
Как те нарича Ейми?
"Господарю".
В неин стил е.
Заслужваш го.
Може ли да останем приятели?
Разбира се. Винаги.
Тя е художничка.
Вълнуваш ли се?
Лори ти е казал.
Да.
Радвам се за вас.
Било е писано.
Толкова съм облекчена!
Исках да ти пиша.
Исках да обясня, но се случи толкова бързо.
Боях се, че ще ми се сърдиш.
Не. - Не ми се сърдиш?
Животът е кратък, за да се сърдя на сестра си.
Много ми липсва.
Знам.
Благодаря ти.
Господин Лорънс.
Джо.
О, Джо.
Нямах сили да...
Къщата не е същата без нея.
Не мога да вляза, като знам, че я няма.
Не съм добра като сестра си,
но ще бъда ваша приятелка, ако ми позволите.
Добре.
ЗА БЕТ
Скъпи господин Дашууд,
това са първите глави от роман, върху който работя.
Това е история за млади хора, но вероятно е скучна.
Въпреки това я изпращам, в случай, че откриете нещо смислено.
Джо Марч.
Мислех, че ме мрази.
Може да те мрази и да ти остави къщата.
Ами ти и Джон?
Не мога да поддържам толкова голяма къща.
Трябва да я продам, но искам да направя нещо, от което леля Марч ще се обърне в гроба.
Не възразявам. - За добро е.
Само ще я преобразя.
Какво ще правиш?
Ще отворя училище.
Нямаме училище, а сега отварят дамски колежи.
Трябва да има училище. За Дейзи.
Ами Деми? - Ще бъде и за момчета.
А писането?
Какво за него? - Върху какво работиш?
Започнах нещо, но не го бива много.
Всички харесват нещата ти. - Не е вярно.
Аз ги харесвам.
Романът е за живота ни.
Е, и?
Кой се интересува от история
за домашни несгоди и радости?
Не е нещо значимо.
Не изглежда значимо, защото хората не пишат за това.
Словото не придава значение, само го отразява.
Не мисля така.
Когато напишеш нещо, то става важно.
Кога стана толкова мъдра?
Винаги съм била. Ти забелязваше само грешките.
Каквито нямаше, разбира се.
Скъпа госпожице Марч,
прочетох главите и съм съгласен - не са обещаващи.
Пратете още скандални разкази, ако имате такива.
Или ако приятелката ви има.
Простете шегата.
Не се сдържах.
Джо, слез!
Слизам.
Гладна съм.
По-добре почакай. - Умирам от глад.
Джо, имаш гост.
Не познавам никого.
Съжалявам за безпокойството.
Това си ти.
Здравейте.
Здравейте. Джозефин Марч.
Джо. - Джозефин, ти ли си?
Добре дошла! Това са Кити и Мини.
Вече си се запознала с професора. Много изтъкнат човек.
Майка ти каза, че си писателка.
И аз си водя дневник.
Тук има интересни хора. Интелектуалци и европейци.
Дано не възразяваш. Взех адреса от госпожа Кърк.
Кой е този? Кой сте вие?
Много съжалявам. Минавах наблизо и реших...
Ще вървя. - Не!
Останете. Има много място.
Някой ще ми каже ли кой е?
Не искам да ви тежа.
Не ни тежите.
Разбира се. - Аз съм Лори.
Кой сте вие? - Фредрик Бер.
Бяхме в един пансион в Ню Йорк.
О, Джо, много е красив.
Ще останете ли в Ню Йорк?
Предложиха ми място в Калифорния.
Нищо не ме задържа тук
и реших да тръгна на запад.
Щатът е нов и не са толкова придирчиви към имигрантите.
И аз трябва да отида на запад.
Не си имигрант, така че по-добре си остани вкъщи.
Заминавам!
Джо!
Джозеф, не Джозефин.
Много добре.
Прекрасен инструмент.
Кой от вас свири?
Беше на сестра ми Бет.
Всички свирим малко, но...
Не можехме да се мерим с нея.
Тежко е да изгубиш сестра.
Съжалявам.
Свирите ли? - Да.
Ще ни зарадвате, ако посвирите.
Тя не би искала пианото да замлъкне.
Не искам да ви обидя.
Съвсем не.
Беше ми много приятно. - На нас също.
Беше удоволствие.
Лори. - Довиждане.
Благодаря за всичко. - Аз благодаря.
Ако дойдеш в Калифорния, ще се радвам да те видя.
Не знам дали ще се случи, но благодаря.
Довиждане.
Какво?
Защо ме гледате така?
Прекрасен човек. Дано се върне.
Искам такъв приятел.
Не беше тук заради теб! - Не?
Джо, ти го обичаш. - Какво?!
Не е вярно. - Напротив.
Не съм умна като теб, но го виждам ясно. Обичаш го.
Нали? - Добър инстинкт.
Не съм те виждала толкова щастлива. Това е любов.
Трябва да го настигнеш. Лори, приготви конете.
И аз идвам. - Няма да отида.
Напротив. Ейми е права. - Да.
Не съм вярвал, че ще помагам на Джо да хване мъж. Харесва ми.
Той се мести. - Измисля си.
Търсеше причина да остане. - Навън вали.
Няма значение. Ела с мен.
Трябва да те оправя.
Лори, не стой така, впрегни конете.
Не питаш за майка ми, макар да знаеш, че съм била при нея.
Предполагам, че е жива.
Аз питам за твоята.
Не знам защо.
Нарочно избягваш темата.
Вярно е.
Какво е това? Какво искат? - Не знам.
Ще я публикуваш ли? - Какво става накрая?
Кажи ми, че имаш още глави.
Какво?
Опитвам се да ти оправя косата.
Стой! Спри каретата.
Чакай! - Спри!
Стой! Добре. Излизай.
Върви! - Косата ти!
Целуни го с любов!
Не разбирам защо не се омъжи за съседа.
Съседът се жени за сестрата.
Да. Разбира се.
За кого се омъжи? - За никого.
За нито един от двамата.
Не.
Не! Не! Така няма да стане.
Каза, че не иска да се омъжва.
Кого го е грижа?
Момичетата искат да видят героините омъжени. - Не е хубав край.
Хубавият край е този, който продава.
Повярвайте ми.
Ако завършите книгата с героиня стара мома,
никой няма да я купи.
Не си струва да я издавам.
Бракът винаги е бил икономически съюз. Дори в литературата.
Това е любовна история.
Комерсиална е. - Оправете края.
Хубаво.
Върви! - Косата ти!
Целуни го с любов! - Върви!
Толкова си хубава. - Върви!
Джо!
Не искам да си тръгваш. Остани.
Наистина? - Да.
Никога няма да си тръгна, ако не искаш.
Искам да останеш. - Нямам какво да ти дам.
Няма значение.
Ръцете ми са празни.
Не са.
Харесва ми.
Романтично е.
Трогателно.
Много емоционално.
Благодаря. - Ще наречем главата
"Под чадъра".
Бива си го. - Идеално.
Да поговорим за договора.
Ще ви отстъпя пет процента от авторските права.
Пет процента от печалбите?
От нетните печалби.
А аванс?
Аз поемам целия риск.
Но книгата е моя.
Ако се продаде, ще спечелим.
Ако ли не, няма да фалирам.
Тогава аз не получавам нищо.
Ще ви дам петстотин долара, ако ми отстъпите правата.
Авторските?
При втори тираж,
продължения, герои...
Струват ли нещо? - Само ако е успешна.
За мен е по-добре да си запазя правата, нали?
Нали казахте, че близките ви се нуждаят от пари?
Да, затова поисках аванс.
Рисковано е. Мога само да откупя правата.
Задръжте парите, аз ще задържа правата.
И искам десет процента.
Пет цяло и пет. Щедро предложение.
Девет процента. - Шест процента и край.
Щом искате да венчая героинята си за пари, ще трябва и аз да получа малко.
Шест цяло и шест процента.
Дадено.
Не е нужно да решавате за правата още сега.
Не. Взех решение.
Искам да притежавам книгата си.
Къде е тя? - Тук е.
АКАДЕМИЯ "ПЛЪМФИЙЛД" 1871 г.
Хайде!
Опитай се да напишеш "б".
МАЛКИ ЖЕНИ
Превод на субтитрите: Antonia Halacheva